Rodiče a teenageři
![](https://cfcbb5e200.clvaw-cdnwnd.com/55c4d6a6e24c631dcaf1c6a0035f48f7/200000065-6c3506c352/teens5.jpg?ph=cfcbb5e200)
Těchto pár slov bych chtěl věnovat všem rodičům teenagerů - dospívajícím dcerám a synům. Jsem jeden z rodičů a v posledních dnech si uvědomuji víc než kdy jindy, v jak náročném období se ocitá rodina, když děti dospívají. Jestli máte chvilku, nechte se inspirovat a nahlédněte do své vlastní rodiny, do své vlastní duše.
Milé dcery, milí synové vaši rodiče jsou chybující, nevědí si často rady, neumí reagovat nejlépe, mnohdy vám nerozumí, nedokážou odhadnout situaci. Ale od narození se o vás starají a chtějí to nejlepší pro vás. Ano, žel to jejich "nejlepší" není vždy to nejlepší. Rodič se učí všechno za pochodu, z pohledu dítěte se zdá, že všechno ví a vše vyřeší, ale on si často tak nepřipadá. Často neví a nevidí řešení. Rodič potřebuje také vaši pomoc. I když to tak někdy nevypadá, vždy ho extrémně zajímá, co prožíváte a proč jednáte, jak jednáte a kdo skutečně jste. Rodič se často tváří, že ví, ale pravdou je, že ho mnohdy mrzí, že neví. Příliš často upadáme my rodiče k neustálému usměrňování, peskování, výčtu nesplněných úkolů a povinností. A málo k povzbuzení, ocenění a pochvale.
Prosím vás dcery, prosím vás synové, odpusťte nám rodičům! Odpusťte, že jsme tak často neuměli naslouchat, neuměli přiměřeně reagovat, nezajímali se, nebyli jsme tam. Odpusťte nám, že nedokážeme odrážet svým chováním Boha, v jehož roli jsme od malička pro vás stáli. Odpusťte nám, vždyť jste na zemi pro nás to nejdražší, co máme.
Prosíme vás mámy, prosíme vás tátové, odpusťte nám dcerám a synům. Odpusťte nám, že jsme někdy tak příkří, vymezující, že jsme se my sami nesnažili víc vás pochopit. Odpusťte nám, že vám působíme trápení, starosti, bezesné noci. Že jsme nedali vědět, co s námi je, že jsme byli drzí, neochotní, vzpurní a lhali jsme vám do očí. Odpusťte nám naši tvrdost a neústupnost. Odpusťte nám, protože si ceníme všeho, co pro nás děláte a jste v tom všem naším pevným bodem.
Zkoušejme to spolu zas a znova, nenechejme zpřetrhat nervová vlákna našeho života, kterými jsou vztahy dětí a rodičů. Neodkládejme to. Prosme Boha o sílu k odpuštění, nechme se inspirovat jeho odpuštěním nám samotným. Přiznejme vinu, když i Ježíš byl ochoten se nechat odsoudit a to nespravedlivě. Nikdy není pozdě, nikdy to Bůh nevzdá s námi samotnými, nevzdejme to ani my s druhými! Tento svět potřebuje nové hrdiny! Jejich zbraněmi je smíření, odpuštění, omluva nebo pokora.
Petr Dvořáček